În 1856. Mormonii convertiți din Europa au încercat un nou mod de călătorie făcut
să permită chiar și celor mai săraci Sfinți să imigreze - căruciorul.
Aceste povești spun că ultimele două grupuri din acel an au călătorit împreuna.
Unele evenimente nu sunt în ordine cronologică
dar toate minunile prezentate sunt adevărate.
Munții Sierra Nevada Iunie, 1847.
Aici!
Trebuie să-i fi prins lupii.
Nu lupii i-au prins. S-au prins unii pe ceilalți.
Fraților!
Adunarea!
Toată atenția la generalul Kearny!
Armata Statelor Unite își exprimă recunoștința
pentru această misiune în plus pe care ați executat-o.
Acum vom distruge rămășițele.
Veți fi liberi să vă continuați călătoria spre est.
- Soldat Savage. - Da, domnule.
Începeți arderea.
Soldat Savage.
Îmi dau seamă pe deplin că ai fost achitat.
Dar oferindu-te voluntar pentru această sarcină,
fii siguri că ai nesocotit un ordin direct.
Domnule?
Suntem de părere că o rugăciune ar fi adecvată înainte de ardere, domnule.
O rugăciune?
Da, domnule.
Simțiți cu adevărat că o rugăciune îi va ajuta?
Nu am avut nici un control asupra acțiunilor lor, domnule,
dar avem asupra celor făcute de noi.
Dragă Dumnezeule.
Pentru tot ce avem, Îți mulțumim.
Ne rugăm pentru sufletele astea aici în locul lor de veci.
Te rog iartă-Le greșelile lor.
Situația lor a fost cumplită.
În numele lui Iisus Cristos, amin.
- Amin. - Amin.
Aceștia erau oameni obișnuiți cu speranța în viitor,
dar cred că teama și circumstanțele teribile
au scos la iveală ce aveau oamenii ăștia mai rău de oferit.
Am fost trimiși să orânduim rămășițele lor.
Dar în mintea mea, faptele lor trăiesc.
Batalionul Mormon a orânduit rămășițele grupului Donner
17 MINUNI
Traducerea și adaptarea: Dorula/SubTeam
Cinci ani mai târziu valea Salt Lake Valley
Profetul Joseph Smith ne-a învățat
că sacrificiul aduce binecuvântările cerului.
Frații și surorile mele,
următorii frați sunt acum chemați să slujească misiunile.
Elan Ludington...
Chancy W. White...
Benjamin F. Dewey...
și Levi Savage Jr
sunt numiți la misiunea din Siam în Asia.
Dragi frați,
eforturile voastră sunt aproape de inimile noastre.
Rugăm Domnul să vă binecuvânteze pe voi și pe cei dragi
întrucât urmați această călătorie.
El și-a pierdut mama.
Acum, m-ai pierde pe mine pentru trei ani sau cam așa ceva.
Ești o soră bună cu mine.
Ești un om bun, Levi.
Ai grijă de el, Hannah
și te rog să-i spui,
că indiferent ce se întâmplă, promit că mă voi întoarce la el.
Bine?
Pa.
Te iubesc, fiule.
Gloucester, Anglia. Trei ani mai târziu martie 1856.
Voi bătrânii lui Israel
alăturați-vă acum mie
și căutați-i pe cei cinstiți
oriunde ar putea fi.
În deșert, pe munte
pe uscat sau pe mare.
Și aduceți-i la Zion
cel pur și liber.
Babilon, Babilon.
Chiar și acum șase ani,
erau peste 30.000 de mormoni aici, în Anglia
și numai 11.000 în Utah.
Dintre cei care au vrut să se adune la Zion,
numai câțiva au găsit mijloacele de a face asta.
Frați și surori, binecuvântările templului
sunt numai pentru a fi incluși în Zion.
Aceasta nu este o decizie. Este o poruncă a lui Dumnezeu.
În numele Mântuitorului nostru, amin.
- Amin. - Amin.
Frate Willie.
Frate Willie, aici jos.
Frate Albert.
Ai un răspuns pentru mine?
Putem să te ducem până la capătul căii ferate,
dar va trebui să aștepți până la un an pentru o căruță.
Superb!
Ne întâlnim acasă.
Tamar.
Trebuie să vorbim.
Pentru că ce-mi doresc, nu mi s-a întâmplat.
Nu pot face parte din asta.
Chester, este sigur.
Vom merge.
Tu poate vei pleca, dar nu eu.
Ți-ai făcut alegerea, așa cum și eu am făcut-o pe a mea.
Soră Panting, încotro fugi?
Rămâi și socializează un pic.
Îmi pare atât de rău. Trebuie să plec.
Elizabeth!
Cântă cu mine, Christopher.
Vom găsi locul
pe care Dumnezeu ni l-a pregătit
Cu cine ai fost?
Departe,
în vest.
Iar ai fost cu mormonii ăia?
Unde nu va veni nimeni...
Dacă te mai prind cu sălbaticii ăia din nou,
așa să mă ajute Dumnezeu, voi...
Acolo sfinții vor fi binecuvântați.
Vom umple aerul
cu inele de muzică...
Și nici măcar să nu te gândești să mă părăsești, ori te voi omorî!
Dumnezeul nostru și Rege.
Deasupra celorlalți
Aceste cuvinte vom spune,
Totul este bine
Deși decizia de a părăsi un soț este formidabilă,
îți faci rugăciunile
și cu cât te binecuvântam cu curaj și tărie
și știind că, cu cât ești statornic,
atât tu cât și copiii tăi
trebuie să ajungeți la valea Salt Lake în condiții de siguranță.
Și facem asta în numele lui Iisus Cristos.
Amin.
- Amin. - Amin.
Unde mergem, mami?
Fii tăcut acum.
Mergem la Zion.
Atunci, putem merge înapoi în pat?
Elizabeth!
Biletele. Biletele, vă rog.
Pregătiți biletele, vă rog.
Biletele.
Biletele! Biletele, vă rog.
Pregătiți biletele, vă rog.
Biletele. Biletele.
Biletele, vă rog. Pregătiți biletele, vă rog.
Scuzați-mă, doamnă.
Îmi pare rău să vă deranjez,
dar soțul meu a amenințat că mă omoară
și este acum aici, în tren.
Draga mea, trebuie să chemi poliția.
E chiar acolo.
Te rog, nu te uita.
Ce pot face?
Ta-ta. Întoarce-te.
-Ta-ta. -Ta-ta.
Ta-ta.
De ce "ta-ta"?
Întoarce-te. Ta-ta.
-Ta-ta. -Ta-ta.
Ta-ta.
S-a uitat direct la mine și copilul lui
și nu a recunoscut pe niciunul dintre noi.
Ce s-a întâmplat?
Un miracol.
Mami, acum mergem acasă?
Da. Da, mergem acasă.
Vom merge acasă la Zion.
După trei ani în Asia, misiunea mea s-a încheiat
și am fost, în cele din urmă, în drum spre casă.
Am avut o promisiune de ținut.
Nimic nu ar putea să mă țină de băiatul meu acum.
Levi!
Levi Savage!
Îl chem pe fratele Levi Savage!
Căpitane Willie, eu...
vă apreciez încrederea.
Dar am sperat să nu aștept.
Trebuie să ajung acasă la fiul meu.
Acești Sfinți au nevoie de puterea ta și de experiența ta, frate Savage.
Dacă îi ajuți, Domnul te va ajuta
și va avea grijă de fiul tău.
Acestea sunt minți de simpli fermieri și comercianți,
nu ca oamenii de la frontieră.
Am fost numit ajutor de căpitan.
În sarcina mea au fost peste 20 de șarete și aproape 100 de suflete.
Ați văzut vreodată un cărucior?
E fiica ta?
Nu. Ea este Bodil.
Părinții ei nu au avut suficienți bani pentru călătorie,
așa că ne-au cerut dacă am putea-o duce la sora ei în Zion.
Pentru acești Sfinți începători, trimiterea câte unuia era frecventa.
Doar pentru ca fiul tău sau fiica să pună piciorul în Zion
era un premiu ce merita orice sacrificiu.
Ești danez?
Da.
Și tu ești danez?
Și tu ești suedeză?
Daneză!
Aveți grijă pe unde călcați, frați și surori. Pe aici.
Pe aici, frați și surori. Aveți grijă pe unde umblați!
23 iunie 1856.
În Cleveland, am rămas peste noapte și am asigurat un hambar pentru ședere.
Mulți dintre acești sfinți au strâns și au economisit
aproape 20 de ani pentru a face această călătorie.
Deși călătoria este epuizantă, sunt nespus de bucuroși să fie aici.
Îți face probleme, scumpul meu?
Nu, nu. Va fi în regulă.
Mă forțez acum.
Atunci avem probleme serioase.
- Ce vor? - Cine e acolo?
Ce vor?
Trebuie să fie o petrecere de bun venit.
Mormonilor!
O noapte în orașul nostru este prea mult!
Vino la mine!
Amasa! Joseph!
Nu vrem necazuri!
Stați puțin.
Ba da, vrem!
Trei nopți la rând, în Cleveland, Toledo, și Chicago,
am fost hartuiți de oameni care nu puteau suporta chiar și gândul
că lepădături ca noi să treacă prin orașul lor.
Dar, datorită mâinii protectoare a Domnului,
nu am fost răniți.
- Ia asta. - Da.
Calea ferată se oprea la Iowa City.
Fratele Willie a avut dreptate.
Mariah!
Oamenii ăștia aveau nevoie de tot ajutorul pe care îl puteau obține.
Lasă-mă să mă asigur că am înțeles cum trebuie.
Vom folosi asta pentru a găti mâncarea?
Din nou, da.
Și, din nou, asta e dintr-un bivol?
Da! Asta-i o bucățică de bivol!
Este mai degrabă ca peștele și cartofii prăjiți?
Biscuit.
Doamne!
Sora Peterson!
Vai de mine!
Sora Peterson!
Ai probleme!
12 iulie 1856.
Grupul Sfinților.
Programul nostru a fost să plecăm cu două săptămâni înainte,
dar cărucioarele nu sunt gata.
Această întârziere ne-ar putea provoca multe probleme mai târziu.
Îmi pare rău, George.
Nu mai am lemn pentru tine,
dar căpitanul spune că tot trebuie să termini până mâine,
indiferent ce gânduri ai.
Nu ai materiale suficiente?
Dar trebuie să termini orice ar fi.
Nu te înnebunește asta?
Nu.
Nu mă înnebunește.
Tu mă înnebunești.
13 iulie 1856.
Conform consiliului,
am vândut sau a cedat toate bagajele peste 8 kg de persoană.
Acest ne face mai degrabă nevoiași la îmbrăcăminte și așternuturi.
Ești gata?
Frate Savage, te uiți?
Gata, pe locuri, start!
În regulă, am pierdut în fața unui țânc,
dar insist ca mărturie a acestui efort.
Te rog, nu mă face să aștept un an.
Trebuie să ajung la Zion.
Promit că voi merge pe jos fiecare pas al drumului.
Nu implori să mergi cu căruța bolnavilor?
Niciodată?
Te cred, Albert.
Să te pregătim de plecare.
Superb!
Acum, asigură-te și găsește-mi ceva loc într-o căruță stricată.
Glumesc! Doar glumesc!
Cu toate acestea, nu e nici omul fără femeie,
nici femeia fără bărbat, într-u Domnul.
Și acum stați aici, în pragul prăpastiei
- pe cale să vă angajați... - E așa de frumoasă.
Este atât de minunată și sunt atât de îndrăgostiți.
Spune-mi din nou, de ce trebuie să așteptăm?
Pentru a fi uniți în Zion, locul viselor noastre
și poate chiar de Profetul însuși.
Dacă se întâmplă ceva?
Niciodată, George.
Să nu spui niciodată asta. Să n-o gândești niciodată.
Va merita totul.
Vei vedea.
Te cred, Sarah.
Ce a făcut mormonismul?
Un astfel de spectacol abia a fost vreodată văzut
ca să înțeleagă cei care au fost atât de bogați și de sus în viața
cum ajung să fie împreună cu cei mai săraci dintre săraci.
15 iulie 1856.
Plecarea din Iowa City.
Am început.
Curând, a devenit evident că unii dintre Sfinți
au găsit mai ușor să cânte despre mersul spre Zion,
decât să facă de fapt călătoria.
E ridicol! Cine se crede?
Dacă aș fi știut, nu am fi părăsit niciodată Anglia!
Asta-i absolut ridicol!
Știi, nu m-am înscris niciodată la așa ceva.
De ce pleacă?
Unii sunt slabi, dar noi trebuie să fim puternici.
11 august 1856.
Florence, teritoriul Nebraska.
Ultimul loc posibil pentru iarnă.
Grijile abundă că probabil vom fi prinși de vremea de iarnă.
Am vorbit cu Millen Atwood, un alt ajutor de căpitan.
De când sunt membru al acestei Biserici,
cu toată experiența mea, n-am fost niciodată în poziția
în care lucrurile par atât de întunecate
încât să trec compania asta prin acest anotimp târziu al anului.
Teama mea este...
că, atunci când ne vom confrunta cu epuizarea și foametea,
chiar oamenii buni se schimbă și devin ceva...
mai aproape de lup decât de om.
Am văzut-o.
Amintiți-vă cuvintele lui Moroni, care ne învață...
Spre seară, am avut o întâlnire.
Fratele Willie a îndemnat Sfinții să meargă înainte,
indiferent de suferință, chiar la moarte.
Atunci mi-a dat posibilitatea de a vorbi.
Trebuie să ne întărim credința noastră că hotărârea noastră nu va eșua.
Frate Levi Savage, vrei să ni te adresezi?
Dacă vorbesc, trebuie să-mi spun gândurile. Întrerupe-mă unde ar trebui.
Dragi frați și surori,
propun să așteptăm până la primăvară pentru a face această călătorie.
Cred că dacă vom continua în acest anotimp târziu,
vom îndura multe greutăți.
Suntem obligați să înaintăm cu greu prin zăpada până la genunchi,
atunci ne vom înveli într-o pătură subțire
și ne vom întinde pe pământul înghețat în loc de pat.
Nu prea avem multe haine
și nu le-am putea căra dacă le-am avea.
Nu învinovățesc sistemul de cărucioare.
Ci perioada târzie a anotimpului.
Dacă cei slabi, bătrâni și bolnăvicioși continua atât de târziu,
oasele lor vor fi risipite în cale.
Dumnezeul pe care îl slujesc este Dumnezeul capabil să-i salveze pe nevoiași.
Levi Savage este împotriva celor care s-au plasat deasupra lui
și-l îndemn să se pocăiască!
Acum, cei care doresc să continue spre Zion,
să ridice mâna.
Mulțumesc.
Ceea ce am spus știu că e adevărat.
Dar văzând că vreți să mergeți mai departe,
voi merge cu voi,
vă voi ajuta pe toți cât pot...
voi munci cu voi, voi suferi cu voi
și dacă este necesar, voi muri cu voi.
Fie ca Dumnezeu...
în mila Sa...
să ne binecuvânteze și să ne păzească.
17 august 1856.
În această după-amiază, prima și a doua sută au plecat.
Plecarea din Florence, teritoriul Nebraska.
Și deși nu aveau
nici măcar deprinderile de bază ale înaintașilor,
erau discipolii Domnului
și aveau cele necesare pentru a deveni eroi.
Al cui e rândul?
Al lui Bodil!
Capul la cutie!
Deși drumul a fost extrem de dificil,
au fost momente pe traseu care au fost la fel de magnifice
ca orice am trăit vreodată.
Bodil!
Dar nu era niciodată suficient timp pentru joacă.
Și într-un grup de cărucioare,
chiar și un mic copil avea treburi de făcut.
Da?
Căpitane Willie, aș dori să demisionez ca ajutor de căpitan.
Se respinge.
Nu aveți încredere în judecata mea, domnule.
Nu există așa ceva, frate Savage.
Ți-ai expus punctul de vedere, cu siguranță.
Dar te-ai mai gândit la planul tău de a rămâne aici peste iarnă?
Suntem peste 500.
Și nu există un oraș mai aproape de 450 de km.
cu suficiente provizioane pentru a ne vedea trecuți prin iarna.
Și asta dacă am avea mijloacele de a le cumpăra!
Vom muri toți de foame!
- Căpitane Willie, cu fermitate... - Nu, frate Savage.
Am scăpat din Babilon și nu ne putem întoarce.
George?
Ai început un jurnal?
Poate.
Sau poate sunt gândurile tale.
Într-adevăr?
Pot să-l văd?
Mai târziu.
Ești cuminte?
Atunci e al tău.
Fraților, întrucât lupii și indienii
par a fi predominanți prin aceste părți,
deși îmi pare rău să întreb,
voi avea nevoie de încă un voluntar pentru pază în noaptea asta.
Mă ofer eu, frate Savage.
Cine a vorbit?
Cine altcineva vorbește așa?
Vei vedea mai bine de aici.
Îți mulțumesc pentru asta, Albert.
Ești un tânăr de nădejde.
Trebuie să facem tot ce putem.
Îi datorez Evangheliei tot ce am.
Înainte, eram cineva care stârneam amuzament.
Dar misionarii m-au învățat că sunt important
și că într-o zi voi fi superb.
Ei bine, simt milă pentru orice lup
care îndrăznește să vină aproape de tine în noaptea asta, Albert.
Să o facă și o să-l bat măr!
Așa să faci.
Știi cum să folosești una din astea?
Cu siguranță.
Asta este modelul meu preferat!
Am tras cu asta de sute de ori.
Poate un pic de perfecționare n-ar strica.
Ajutor! Să mă ajute cineva!
Albert!
Lupii nu l-au necăjit pe Albert în acea noapte,
dar în dimineața următoare,
a plecat devreme și a cotit greșit.
Albert!
- Albert! - Albert!
Ajutor!
Ajutați-mă, vă rog!
Pe aici!
Să mă ajute cineva, vă rog!
Du-te, du-te! Liniște-te! Câine rău.
Albert! Ești rănit?
Ești bine?
Unde ai fost?
Ce te-a reținut?
Am ajuns aici cu ore în urmă, și nu am picioare!
Am fost cina lor!
Vei fi bine, Albert.
Stai, nu, nu pot în căruț!
Am promis că voi merge pe jos fiecare pas până la Zion.
Da, da.
Va fi în regulă, Albert.
Fratele Savage nici n-a știut.
N-a știut?
El e cel care trage la cărucior!
Ești mai rău decât lupii!
Am fost un pic speriat la început, dar cred că erau speriați.
L-am lovit pe unul dintre ei în ochi cu cârja.
Ar fi trebuit să-l fi văzut. Cred că a sângerat puțin.
Și dacă te uiți în jur și vezi un lup cu un singur ochi,
ăla e tipul pe care l-am lovit. Cred că e speriat.
Nu cred că se va întoarce prea curând.
L-am lovit chiar în ochi.
Frate Linford?
E rândul tău.
Trei nopți la rând?
Îmi pare rău pentru asta.
Nevoia constantă de a face de pază și lipsa de somn
își luau plata asupra bărbaților.
Să fii sigur că vei rămâne vigilent și treaz.
Vei avea o oră dimineața pentru a-ți finaliza odihnă.
Serios? O oră întreagă?
Căpitane Willie, tocmai i-am spus soției mele ca totul va fi bine.
Va fi?
Sau i-am spus o minciună?
Frate Willie! Vreau răspunsuri!
La fel ca noi toți.
Uitați-vă la vremea asta.
Este ridicol. E frig și e umed.
De ce nu vă gândiți să mă schimbați cu altcineva?
Fiecare membru al acestei tabere
este epuizată și mort de foame, omule.
Ascultă, nu pot concura
cu aceste mârâieli constante și plângeri.
Ești menit să fii liderul nostru!
Da, pleacă.
Da, voi doi doi sunteți chiar în mijlocul lucrurilor.
Întoarceți-vă la cărucioare și începeți să trageți.
Toți trebuie să începem să tragem.
Cum te aștepți ca acești oameni să continue?
Uită-te la ei. Abia pot ridica cu greu un deget!
Fraților!
Tot ce putem face, este să continuăm.
Ajutorul va veni.
Frate Atwood, ai vrea să mă ajuți?
Sănătatea părintelui a început să se șubrezească.
A căzut inconștient.
Căpitanul a spus Willie să-l punem în căruța pentru bolnavi,
dar în acest caz, n-ar fi avut o familie să-l asiste.
Frații au venit să aibă grijă de părinte.
Știau că era pe moarte.
N-a lăsat nimic nefăcut.
L-am unit pe părintele Loader cu Domnul.
Pentru că numai el este vrednic de El.
Și-a terminat lucrarea,
a fost un slujitor credincios al Bisericii
și noi slujitorii lui Dumnezeu îl unim intr-u Domnul, tatăl nostru.
La 11:15 în noaptea aceea, părintele a murit.
Părintele era un om mic și fragil.
Înainte de călătorie, el și-a exprimat îngrijorarea
că ar fi capabil să tragă un cărucior
mai mulți kilometri până la Zion.
Pentru că a spus asta, a fost acuzat de către unii de lipsă de credință.
Asta l-a rănit profund pe bietul părinte.
"De ce nu te ridici ca un om al lui Dumnezeu
și spui că tu și casa ta îl veți sluji pe Domnul
și vei merge până la Zion cu toate pericolele? "
Mai bine le voi arăta, mamă.
Mergem la Zion.
Și voi trage un cărucior, deși am să mor pe drum.
Părintele și-a îndeplinit promisiunea.
Am început cu numai 16 uncii pe zi.
Acum am coborât la 10.
Ne cer prea mult și ne dau prea puțin.
Este un tratament greu.
Unul fără compasiune.
Cum se așteaptă ca un om în toată firea
să tragă un cărucior cu aceste rații?
- Asta e pentru toți, pentru o zi? - E jalnic.
E sărăcăcios! Suntem bărbați!
Uită-te la aceste porții!
Elder Richards și câteva alți lideri
de la misiunea britanică au trecut prin tabără,
îndreptându-se rapid înainte pentru a-i anunța pe Sfinții din Salt Lake
de venirea noastră.
A fost convocată o adunare generală.
Vârstnicul Richards a fost informat de comentariile mele
privind așteptare până la primăvară.
Cred că a crezut cuvintele mele dezbinătoare.
Cei care admit sfatul Domnului
și a slujitorilor lui desemnați, pot face asta dacă doresc.
Dar ei nu vor prospera.
Trebuie să ne bazăm pe bunătatea lui Dumnezeu
și nu pe înțelepciunea omului, Levi Savage.
Bunătatea lui Dumnezeu ne va duce mai departe.
Cer fratelui Richards
și fiecăruia dintre Sfinți, iertare...
pentru tot ce am spus și am făcut rău.
Un truc preferat de noi, copiii,
era să mergem înaintea grupului,
astfel lăsându-ne timp pentru a ne juca până ce ne prindeau ceilalți.
Faceți loc reginei Angliei.
Faceți loc, am spus!
Faceți loc reginei Angliei.
Ale mele s-au terminat.
Să le împărțim pe ale tale.
Dar să fim singuri, nu a fost întotdeauna cel mai bine.
Ce?
Bisbo.
Grăbește-te!
Spune o rugăciune!
Amin.
De ce șoptești?
Nu vreau ca șerpii să audă planul nostru.
Gata.
Pe locuri.
Start
Ne-am simțit impresionate de a continua înaintarea...
- Hai! - printre ei
Sari!
Mi se părea că am sărit mai mult de-o milă.
Cred că o putem face!
Datorită mâinii protectoare a Domnului, nu am fost rănite.
Hai!
Ăsta e un unul mare!
Soră Cooper.
Speram să am șansa să vorbesc cu tine.
Se pare că de fiecare dată când mă vezi,
se întâmplă ceva, ca o muscă.
Și a fost o muscă ce mi-a intrat în nas, și a trebuit să...
Și este doar puțin...
Fratele Levi, aș putea vorbi cu tine în particular?
Desigur, căpitane.
Cercetașii au ajuns la Fort Laramie.
Nu exista provizii acolo pentru noi.
Avem probleme.
Ai tot dreptul să mi-o arunci în față.
Nu se va întâmpla așa ceva, căpitane.
Am folosit cuvinte dure împotriva ta pentru a-i uni pe sfinți.
Trebuia să fiu hotărât.
La ce te gândești?
În ritmul actual, de 18 km pe zi,
vom rămâne fără faină
cu 450 de km înainte de a ajunge în vale.
Vom rămâne complet fără mâncare în 10 zile.
Ce se poate face?
Reduc rațiile.
Din nou.
Atunci, asta vom face.
Am discutat de iernat la Fort Laramie,
dar întrucât nu e nimic aici pentru noi, am hotărât să continuăm.
Teama mea este ca în două săptămâni,
majoritatea taberei noastre va fi moartă.
Scriu cât mai mult posibil,
cel puțin nu voi veni la timp să explic fiului meu.
Deși Jane a fost foarte bolnavă și avea nevoie de îngrijirea mea,
nu am îndrăznit să mă opresc.
Christopher?
Încă n-a murit?
Trebuia să continui să mă mișc cu grupul.
Frate?
Sarah?
Iubito?
Poți să te ridici pentru cină?
Ca pe mulți alții,
pe Sarah Franks a luat-o cu febră și frisoane.
Fii binecuvântat, George. Sunt atât de înfometată.
E rândul meu.
Tatăl nostru care ești în ceruri,
ferice de noi pentru această mâncare azi
și pentru șansa noastră de a ne aduna cu sfinții.
Te rog să binecuvântezi această masă darnică
și pe noi pentru că suntem credincioși
și îndurăm pentru a vedea Zion și acolo vom fi uniți,
ne rugăm, în numele lui Iisus.
Amin.
Ai cinat deja?
Nu am putut aștepta.
Răbdare, George.
Poate că mâine ai putea aștepta să mâncăm împreuna.
M-aș bucura de asta.
Sora Mellor, încă slăbită de gemenii ei,
care au murit la naștere, și de rigorile călătoriei,
în cele din urmă a cedat și a zis că n-ar putea merge mai departe.
Grupul n-a putut-o aștepta,
așa că și-a sărutat fiecare copil,
s-a așezat pe un bolovan și a plâns.
Soțul a plănuit să se întoarcă după ea.
Ai grijă de familie.
Voi sta cu mama.
Ce? Nu!
Nu veți fi lăsate amândouă pradă lupilor.
Nu poate fi lăsată singură aici.
Acum pleacă și voi încerca să o aduc în simțiri.
Dragă Dumnezeule din cer,
te rog, te rog, ajut-o.
E atât de descurajată și nu știu ce să fac.
Doresc să fac ce este drept dar nu-mi văd calea.
Te rog, oprește lupii
și dă-ne mijloacele să ajungem la tabără.
Mă rog, în numele lui Iisus Cristos.
Amin.
Mama?
Uite ce ne-a dăruit Domnul.
De multe ori după aceea,
sora Mellor a spus că a simțit că ar renunța
dar apoi și-a amintit cât de minunat a fost Domnul
ca s-o ierte de așa de multe ori
și i-a oferit în schimb o rugăciune de recunoștință.
Am părăsit Anglia cu inima grea
pentru că tânărul pe care l-am iubit
a decis să nu se alăture bisericii și să emigreze cu mine.
Am devenit descurajată atât din cauza sănătății precare
și pentru că mi-era dor de omul pe care l-am părăsit.
În punctul cel mai de jos, am avut un vis.
Tamar. Tamar.
Am visat că iubitul meu a venit și a stat lângă mine.
Părea atât de real.
Dar nu era singur.
Era alt bărbat cu el.
În vis, iubitul meu a pălit,
dar celălalt bărbat a rămas.
Într-o seară, m-am dus să adun niște balega de bivol
pentru a face un foc mic
pentru a încălzi puțină mâncare ce a rămas pentru copilul meu.
Ce face tabără?
Suntem în mare suferință.
Murim de foame.
Poate că pot ajuta puțin.
Urmează-mă.
Mănâncă.
Ține șortul.
Nu m-am putut gândi decât la ce va însemna pentru copii mei.
Împarte cu ceilalți.
Nu te rătăci.
Cine ești?
Ca și voi, sunt un călător.
Realizând că nici măcar nu i-am mulțumit,
mi-am urmat pașii înapoi, căutând peșteră.
Frate?
Dar n-am găsit urmă de ea.
M-am dus înapoi la tabăra
și am împărțit carnea celor care aveau mai mare nevoie.
Fără îndoiala, asta a salvat vieți.
15 octombrie 1856.
Sfinții devin slabi și cad repede.
Majoritatea sunt bolnavi.
Ce poți să-mi spui astăzi despre fratele Linford?
Întregul grup a trebuit să ajungă
să mănânce orice se putea mesteca.
O durea pe sora Rowley să-și vadă copiii atât de înfometați.
Privea cum trăgeau bucăți de scoarța de la cărucior,
le prăjeau și le mestecau.
Dragă Părinte...
pentru binecuvântata Ta Evanghelie suntem recunoscători pe veci.
Dar acum trebuie să ne duci pe toți la Zion
și să vezi munca de unire făcută pentru noi.
Ne rugăm să putem avea hrană
pentru a finaliza călătoria noastră.
Ea și-a amintit de doi biscuiți tari
care au fost uitați din călătorie.
Nu erau mari și erau atât de tari că nu puteau fi rupți.
Desigur doi biscuiți țări nu sunt suficienți pentru a hrăni opt persoane.
Dar nici cinci pâini și doi pești
nu au fost suficiente pentru a hrăni 5.000 de oameni.
Știm că prin puterea Ta,
ce este mic și slab poate deveni mare și semnificativ.
Pentru prima dată de mai multe săptămâni,
familia Rowley nu s-a dus la culcare flămândă.
El ne păzește!
19 octombrie 1856.
Iarna a venit dintr-o dată.
În starea slăbită a taberei,
traversarea multora râuri
a devenit periculoasă și aparent imposibilă.
Ultima traversare a râului Platte.
Logodnicul meu a petrecut ziua cum ar fi făcut-o Mântuitorul,
ajutând pe cei în nevoie.
M-am întrebat cum a putut suporta,
mergând toată ziua prin apa aia înghețată.
Mai târziu, m-am întrebat cum am putut fi atât de slabă
să-l las să o facă.
Dacă o să cădem?
N-o să te las niciodată să cazi.
George nu a fost singurul
care să dea atât de mult din el în acea zi.
Dar el era singurul pe care-l iubeam atât de mult.
Apă rece și înghețată
nu sunt singurele motive pentru care Sfinții pier.
Ne-a oferit rațiile lui.
E mort de foame.
Dumnezeu să te binecuvânteze, Levi Savage.
Tu ce vei mânca?
20 octombrie 1856.
După ce și-a mâncat cina,
cel mai bun prieten al meu, John Linford, a murit.
Opriți-vă! Plecați de acolo!
La plecare în această dimineață,
am văzut lupi la mormântul pe care tocmai l-am acoperit.
Am încercat să-i împrăștii, dar m-au alungat ei pe mine.
Betsy.
Trebuie să ne sculăm și să împachetăm.
Betsy!
Frații trebuie să strângă cortul.
Betsy.
Nu.
Ce să facem?
Nu.
Singurul lucru pe care-l puteau face
și pământul era acum prea tare pentru a săpa.
Somn ușor, fetița mea.
E într-un loc mai bun, Elizabeth.
Este cu adevărat.
Elizabeth!
- Elizabeth! - Vino cu mine, James!
- Ce? - Am uitat!
Cum am putut uita?
Ce-ai uitat?
Nu eu, noi!
Noi am uitat!
Ni s-a promis de către un slujitor al Domnului
că dacă vom trăi Evanghelia,
toți membrii familiei noastre vor ajunge în siguranță în Zion.
Stai! Oprește-te!
Vorbește-mi, Elizabeth! Oprește-te!
Soția mea dragă, ea se odihnește în pace.
A plecat în partea cealaltă.
Toți membrii familiei noastre, James.
Toți membrii familiei noastre.
Margaret! George! Haide.
Întoarce-te la noi, micuțo.
În starea asta, ea e mai bine decât noi.
Nu!
Dragă Dumnezeu, ți-am dat totul.
Știm că prin Fiul tău, toate lucrurile sunt posibile.
Te rog, Tata.
Te rog.
Te rog, Tata.
Pune niște apă pe pânza. Îi vom încălzi gâtul.
Trăiește.
Micuța noastră dragă trăiește.
Când mi s-a spus
de vindecare miraculoasă a lui Betsy Cunningham,
nu mi-am putut reține lacrimile.
Bodil Mortensen a fost desemnată să aibă grijă de Niels
în timp ce grupul a trecut printr-un viscol
toată ziua și târziu în noapte,
căutând apărare împotriva furtunii.
Ea era complet epuizată
dar tot a trebuit să adune lemne de foc.
Ea a îndurat tot ce era omenește posibil,
încât a trebuit să se așeze să se odihnească.
A fost odihna sa finală.
Jens Nielson s-a prăbușit.
Tot ce putea face sora Nielson
era să-l pună în cărucior și să-l tragă chiar ea.
Când au ajuns în cele din urmă în tabără în acea noapte,
au aflat că Niels, copilul lor, a înghețat
și câteva ore mai târziu
a fost așezat într-un mormânt cu alți 12.
În timpul nopții cu frig groaznic,
13 din tabăra au pierit.
Bărbații erau slăbiți dar au săpat un mormânt superficial.
Tatăl meu m-a ridicat să o văd pe prietena mea de joacă Bodil Mortensen
întinsă printre morți, așa cum era și Niels Nielson.
Chiar și acum, la mai mult de o jumătate de secol mai târziu,
imaginea încă mă mai bântuie.
În cursul călătoriei,
nu a fost dificil să spun cine urma să moară în curând.
Ochii goi și chipul afundat,
cu slăbirea treptată a minții,
prevesteau venirea și dispariția nu prea îndepărtată.
Moartea a venit în multe feluri.
Unii au murit întinși alături cu mâinile încolăcite,
arătând ultima agonie și suferința a vieții
cu o suflare finală de dragoste și afecțiune.
Unii spuneau rugăciuni fervente
și sufletul lor și-a luat zborul în timp ce făceau asta.
Unii cântau imnuri.
Alții, în timp ce mâncau coji de pâine.
Unii, cum ar fi Albert, au început călătoria cu atât de puțină milă de viață.
Faptul că a supraviețuit chiar 450 de km, a fost un miracol.
Mereu am dorit un corp puternic.
Acum îl voi obține.
Când ajungi la Zion, gândește-te la mine.
Știi ceva, Albert?
Ești superb.
Mulți dintre cei ale căror spirite erau pe cale să ne părăsească
ne-au lăsat vorbe profunde.
Va merita totul
dacă posteritatea își va păstra credința.
Spune-i, fiului meu că am murit cu fața spre Zion.
Am văzut oameni săpând morminte pentru frații lor
și înainte ca ziua să se sfârșească,
zăceau chiar ei în mormântul pe care l-au săpat.
Nici o persoană nu o poate descrie.
Nu poate fi cuprinsă sau înțeleasă
de niciun om în viața sa,
ci numai de cei care au fost chemați să treacă prin ea.
Tot ce mi-am dorit este să fac voia Domnului și să fiu cu fiul meu.
I-am cerut asta Domnului într-una.
Din 500 de membri ai grupului,
moartea a reclamat acum 65.
Soră Panting, copiii țin pasul?
Frate Savage, unde este este Domnul,
și unde sunt slujitorii lui?
Am făcut tot ce ni s-a cerut să facem.
De ce asta?
Nu știu răspunsul.
Frate Savage, vin ajutoare?
Bărbații sunt acum prea slăbiți pentru a pune corturile.
Unii nu și-au revenit niciodată de la ultima trecere a râului.
Mă auzi, George?
Trebuie să te odihnești.
Când vom ajunge la Zion, vom fi recunoscători acestei încercări.
Aceste greutăți ne vor face puternici.
George, rămâi cu mine!
Dragul meu, trebuie să rămâi cu mine!
Nu mă părăsi!
Nu am fost uniți!
Te iubesc atât de mult.
Gânduri despre Sarah.
Ai o inimă, draga mea fecioară, de cedat?
Nu roși și nu te teme să spui adevărul simplu.
Pentru că iubirea este o putere căreia nimeni nu-i poate rezista,
pe care nici moartea nu o poate învinge.
Dar nu aș dori să am mâna ta decât dacă am inima ta.
Tot ce este al meu îți dau ție,
nu țin înapoi vreo parte.
Ce altceva aș putea face, draga mea Sarah,
pentru a pătrunde în inima ta?
Răbdare, George.
Poate că mâine vei aștepta să mâncăm împreuna.
Se spune că alți bărbați
au văzut îngeri privind de sus.
Dar eu te-am văzut pe tine
și draga mea, pentru mine ești suficient.
Fraților.
Mi s-a dat o altă cale de a-l îngropa pe George.
Există și alte căi.
Nu. Aceasta este singura cale.
Nu am putut rezista gândului ca lupii vor profana pe cineva atât de pur.
Dar ai atât de puțin.
Și acum, fără șalul tău...
El a făcut așa cum a cerut Mântuitorul.
A dat totul altora.
Mi-a dat totul.
Îi pot da șalul.
Te iubesc, George Padley.
Va merita totul.
A doua zi.
Fără mâncare și nicio cale de a continua.
A fost totul degeaba?
Dacă am dat totul, atunci a fost pentru ceva.
Vine cineva.
Văd un om.
Și eu îl văd.
Văd un înger.
Au venit.
Prin acest cumplit, furios viscol,
prin 450 de km de oase înghețate,
și-au riscat propriile vieți și au venit la noi.
Joseph A. Young, fiul profetului, a fost primul.
Căruțe cu provizii îl vor urma.
Aceasta a fost cu siguranță cea mai la timp sosire a unui grup de ajutoare.
în istoria înregistrată.
Pentru că dacă salvatorii ar fi ajuns mai târziu chiar cu o zi,
decesele ar fi crescut.
Mamă, acest este bărbatul.
Ce bărbat?
Bărbatul din visul meu.
Deși grupul de salvare sosise,
căruțele cu provizii erau la distanță de două zile
și o mare parte din dificultăți încă se afla în fața noastră.
Vor muri mai mulți înainte de a ajunge în vale.
Dar cea mai grea bătălie rămăsese în spatele nostru acum,
acea luptă pe care fiecare dintre noi trebuie să o ducă
a credinței împotriva fricii.
Prin călătoriile mele, am învățat viețile Sfinților,
spre deosebire de alte părți în împrejurări grele,
ar putea să-și mențină bunătatea lor și să rămână ai lui Cristos.
Peter!
Nu!
Să nu va mai întoarceți niciodată!
Ești în siguranță acum.
Copilul meu!
Am fost păziți.
Alții ne-au fost de ajutor.
M-am uitat înapoi de multe ori pentru a vedea cine îmi împingea căruciorul
dar n-am văzut pe nimeni.
Am știut atunci că îngerii lui Dumnezeu au fost acolo.
Amy Loader care împreună cu soțul ei erau siguri că nu vor reuși,
a devenit unul din exemplele ferme de tărie.
A murit la 85 de ani, tot văduvă.
N-a putut crede niciodată că ar mai fi un bărbat în lume egal cu soțul ei, James.
Tamar Loader și Thomas E. Ricks s-au căsătorit în anul următor.
S-au stabilit în Rexburg, Idaho.
Colegiul Ricks a fost denumit după numele lor.
Datorită binecuvântării date familiei Cunningham, au ajuns cu toții în vale.
Betsy a devenit mamă a 14 copii.
Jens și Elsie Nielson au întemeiat 6 orașe, terminând cu Bluff, Utah,
unde Jens a fost episcop 26 de ani.
Din călătoria sa cu căruciorul, a șchiopătat toată viața de un picior față de celălalt.
S-a rugat ca dacă va trăi să vadă Zion, toate zilele sale vor fi petrecute folositor
sub îndrumarea sfintei preoțimi.
Jens și Elise și-au trăit viața împlinind acea promisiune.
Promisiunea lui Wilford Woodruff s-a adeverit.
Elizabeth Panting și cei doi copii ai ei au ajuns în siguranță în vale.
Dar după moartea Elizabethei, fiica sa Jane a început să se îndoiască de povestea
mamei sale despre peșteră.
Atunci un frate a vorbit în biserică despre sosirea în Utah cu grupul Willie.
El a spus cum mureau de foame și apoi o soră din grup a primit miraculos carne uscată
și a împărțit-o cu el și alții.
A fost al doilea martor al ei.
Mary Hurren a ajuns în vale cu picioarele negre și înghețate.
Doi doctori au spus că va muri dacă partea de jos a picioarelor nu va fi amputată.
Tatăl ei le-a spus că ea n-a mers 1.500 de km ca să i se taie picioarele.
Prin credință și îngrijire constantă, după 3 ani, Mary a mers din nou
și în cele din urmă a devenit mamă a 13 copii.
Deși capitan strict, James G. Willie a fost un lider grozav care a arătat
îngrijorare reală pentru cei de sub comanda sa.
Două luni după salvare, s-a zbătut între viață și moarte, suferind efectele
pericolului și extenuării pe care le-a suferit ajutându-i constant pa alții
în timpul călătoriei.
Când a murit în 1895, aproape toți oamenii din Mendon, Utah, unde a slujit ca episcop
și primar, și-au închis magazinele și au venit de pe câmp să-l omagieze.
Levi Savage a fost un erou nu numai pentru ce a făcut ci și pentru ce n-a făcut.
Fiind mustrat în public pentru sfaturile date, trebuie să fi fost profund umilit.
Dar n-a discutat niciodată și n-a devenit înverșunat.
A continuat să-și urmeze umil liderii.
Doi ani mai târziu s-a căsătorit cu Ann Cooper din grupul Willie.
A murit în 1910, încă puternic în credință la aproape 91 de ani.
Cu toate greutățile, procentajul celor din grupul Willie/Martin care au murit,
nu a fost atât de mare ca majoritatea altor călătorii cu căruțele
de-a lungul căii ferate Oregon.
Având în vedere prin ce au trecut, acesta a fost probabil cel mai mare miracol.
Când oamenii s-au întors în primăvara următoare,
au găsit șalul agățat încă de copac,
nici zdrențuit, nici rupt,
dar fără corpul lui George Padley.
Unii au speculat că implorările lui Sarah
pentru protecția iubitul ei au avut răspuns
și George a fost luat.
Când președintelui James E. Faust i s-a spus povestea lui George și Sarah, a plâns.
El a numit-o una din cele mai mari povești de dragoste din istoria migrației vestice.
În 1997 el a cerut ca ei să fie miruiți în templu pentru eternitate.
"Va merita totul." Sarah Franks.
Sper că nu veți uita niciodată să le fiți recunoscători.
Să citim din nou și din nou și să citim copiilor și copiilor copiilor noștri
încercările celor ce au suferit atât de mult Președintele Gordon B. Hinckley.
Traducerea și adaptarea: Dorula/SubTeam